NAZISTENE
En advarsel fra historien
Fasismen ble født i Italia
En allianse mellom fasistregjeringen
i Roma og nazistregjeringen i Berlin
- virket naturlig.
Men den 19. juli, 1943, skjedde
det utenkelige. Roma ble bombet.
I 1943 var nesten 200000
italienske soldater døde eller
savnet.
Den italienske allianse med tyskerne
hadde kun ført til elendighet.
I de fire krigsår -
- ble det halvparten av Italia ødelagt
- og alle forstod
at krigen var tapt.
Alle mente
at Italia ville trekke seg ut -
- og at man ikke
ville følge Mussolinis linje.
Den 24. juli, 1943,
kom fasistenes storråd sammen -
- og uttrykte mangel på tillit
til Benito Mussolinis lederskap.
De stemte for at kongen skulle få
kontrollen over krigsmakten tilbake.
Benito Mussolini
var den første fasistdiktator.
Hans suksess hadde inspirert
Hitler og nazistene -
- men nå hadde italienerne
fått nok av han.
Kongen kalte Mussolini
til et møte den 25. juli, 1943.
Mussolini fikk vite at han var avsatt
som Italias statsminister.
Han forlot kongens hus
klokken 17. 20.
Så snart Mussolini kom ut ble
han arrestert av italiensk politi-
- og ført til fengselet.
Italienerne jublet.
De var frie fra Mussolini og kunne
gå over til den vinnende side.
Den nye regjeringen kapitulerte,
og i oktober 1943 -
- erklærte den krig mot den
tidligere forbundsfelle - Tyskland.
Ikke særlig ærefullt.
Det er ikke særlig edelt
å forråde en venn eller alliert -
- men det skjer.
Av og til er vi
mer realistiske enn tyskerne.
Gjennom det er vi ikke
trofast mot den nåværende leder,
og så videre.
Jeg sier ikke at det er edelt,
men det er vår natur.
Hvis italienerne kunne avsette
Mussolini 1943, da de så -
- hvilken vei krigen gikk, hvorfor
kunne tyskerne så ikke avsette
Hitler?
Hvorfor kjempet tyskerne
til det siste?
Kjemp til det siste
Den som ville fjerne Hitler var
tvunget til å komme tett på han -
- og det var ikke lett.
Under det meste av krigen
gjemte seg Hitler i Ulveskansen -
- i det som da var Østprøyssen.
Han var beskyttet av minefelter,
piggtråd og sine tro SS-livvakter.
Samtaler med militærlederne tok det
meste av Hitlers tid i Ulveskansen -
- og langt inn i krigen kunne Hitler
stadig styre folk omkring seg -
- med styrken i sin personlighet.
Jeg respekterte han dengang.
Han imponerte meg
og han holdt meg veldig spent.
Når jeg var i nærheten av han
var jeg alltid på min vakt.
Hitler hadde en særlig evne til det.
En som nesten var klar til
å ta livet av seg, -
- kunne han gjenopplive så han
følte at han ville holde flagget høyt -
- å dø i kamp.
Ganske merkelig.
Generalstabsoffiser
Jeg så hvordan folk kom og sa
til han, "Det går ikke lenger".
Han snakket med dem i noen timer, og
så var de klar til å forsøke igjen.
Sist i 1943 sto det da klart at
Tyskland holdt på å tape krigen.
I november 1942 hadde nazistenes
og deres Europa-alliertes område -
- nådd sin kulminasjon.
Godt et år senere,
i slutten av 1943 -
- avanserte Sovjetstyrker
hurtig i øst.
De allierte avanserte
gjennom Italia -
- og begynte å samles i
Storbritania til D-dagen.
Men det var østpå at tyskerne
led de største nederlagene.
Fire millioner tyske soldater
hadde en Sovjetstyrke -
- på godt seks millioner imot seg.
Hitler hadde sagt at det ville bli en
annerledes krig. En utryddelseskrig.
Denne spesielle krigen var en grunn
til at tyskerne kjempet til det siste
- for i Østeuropa mente nazistene at
de kjempet mot undermennesker.
Ja, det var barn blant dem også.
Alle ble skutt uten nåde.
SS ingeniørbataljon
Østfronten
De skjøt barna foran kvinnene -
- og så skjøt de kvinnene.
Det var sadistisk. En del offiserer
likte sadistiske ting.
De likte
når mødrene og barna skrek.
De kunne virkelig like det.
Jeg ser dem ikke som menneskelige.
Bak de tyske linjene gjorde
partisaner motstand mot nazistene-
- og de ble henrettet uten videre
hvis man fikk fatt i dem.
Denne partisankrigen ga nazistene
en unnskyldning for å myrde løs.
Tysk hærsoldat
1938-1945
Plutselig hørte jeg to skuddsalver
fra en maskinpistol inne i et hus.
Jeg trodde det var partisaner.
Så så jeg
at det var en underoffiser, -
- som hadde skutt to eldre russere,
som bodde i huset, -
- helt uten grunn.
Jeg spurte han om
hvordan han kunne gjøre det.
Han hadde nok drukket for mye,
og han sa:
"En død russer er en god russer."
Til forskjell fra de italienske styrker,
begikk de tyske styrker -
- utallige grusomheter i Østeuropa.
Denne massakren på polske fanger i
Lublin ble gjennemført av SS i juli
1944.
Men ikke bare SS og
dødspatruljene begikk grusomheter.
Det var også mange hærenheter,
som var innblandet i grusomhetene.
Denne utryddelseskrigen gjorde det
vanskeligere å skille seg av med
Hitler, -
- som var særdeles ansvarlig
for myrderiene.
Nesten alle i nazi-hierarkiet,
som f. eks. disse distriktslederne -
- kjente til og bifalt
de forbryteriske myrderiene.
Det var ennå en grunn til at det var
vanskelig å konspirere mot Føreren.
Fra starten av nazibevegelsen
hadde Hitler oppmuntret fiendskap -
- blant favorittene sine, ofte ved å
gi to personer nesten samme jobb -
- mens han betraktet
deres interne kamper.
Resultatet var et lederskap hvor alle
avskydde og mistrodde hverandre.
Göring likte ikke Speer,
Ribbentrop, Goebbels og Bormann.
Goebbels likte ikke
Göring, Ribbentrop og Bormann.
Ribbentrop avskydde alle disse
lederne, og de avskydde han.
Hele lederskapet var splittet
av motvilje og mistenksomhet -
- og alle kjempet om Hitlers gunst.
Militærets ledere var også gått med
til å drepe kommissærene i øst -
- og mange følte seg bundet
av deres ed til Føreren.
Et anslag mot Hitler ville gjøre noen
av disse militærledere til fiender.
En konspirasjon var kun mulig
i største hemmelighet.
Til sist, nesten et år etter
at Mussolini var blitt styrt -
- tok en offiser fatt.
Den 20. juli 1944, i det mest
berømte mordforsøk på Føreren, -
- forsøkte Claus von Stauffenberg
å drepe Hitler.
Stauffenberg var den eneste som
sa, "Jeg er klar til å gjøre det".
Min oppfattelse var
at det kun kunne lykkes -
- hvis den som forsøkte å drepe han
tok livet av seg selv samtidig.
Som palestinerne gjør i Israel nå.
Selvoppofrelse, eller kamikaze.
Stauffenberg etterlot en bombe
i mappen sin i konferanserommet-
- i Ulveskansen,
og ilte så tilbake til Berlin.
12. 42, den 20. juli 1944,
eksploderte bomben -
- mens Hitler ble briefet av
militæret.
Karl Boehm-Tettelbach
satt på kontoret sitt i nærheten.
Da jeg kom til kontoret
sa min kollega, "Hørte du det?"
Det var et høyt smell.
Fem minutter senere så vi gjennom
vinduet hvordan SS i kampuniform -
- omringet kassernene våre,
og jeg sa, "Det var merkelig".
Bomben ødela konferanserommet
men eksplosjonen ble dempet-
- av treveggene, og Hitler
slapp med lettere skader.
Nå begynte jakten på alle som var
delaktige i mordforsøket.
Men langt fra alle offiserene
sto bak komplottet.
Det var ingen som spurte meg, for de
visste at jeg ikke ville bryte eden.
De visste at jeg var loyal.
Ingen spurte meg for at jeg tilhørte
luftvåpenet, og det var ikke
innblandet.
Hva hadde du gjort
hvis Stauffenberg hadde spurt deg?
Jeg hadde sagt til han at jeg
ville rapportere han til Hitler.
Jeg hadde ikke noe valg.
Hvis jeg hadde holdt munn med det -
- var jeg havnet i boken
deres og ville bli skutt.
Kameratene mine ble skutt.
De nektet å snakke.
Hverken Stauffenberg, Mertz
eller adjutant Haeften kunne snakke.
De ble skutt øyeblikkelig.
De andre som jeg arbeidet med -
- ble dømt til døden senere,
men de avslørte ikke navnet mitt.
Jeg skylder dem livet mitt.
De avslørte ikke engang navnene
under tortur.
Tidlig om morgenen den 21. juli
holdt Hitler en radiotale til folket.
Ut over mindre sår og blå merker, -
- er jeg helt og aldeles uskadd.
Jeg ser dette som en bekreftelse
på min oppgave fra Skjebnen -
- og jeg skal fortsette med å strebe
mot mitt livsmål.
Jeg erkjenner høytidelig
overfor hele nasjonen -
- at fra den stund da jeg innså
at krig var uungåelig -
- og ikke kunne utskytes, -
- har livet mitt kun bestått av
bekymringer og arbeid.
I utallige dager
og søvnløse netter, -
- har jeg kun levet for folket mitt.
Hitler besøkte offiserene,
som ble såret i eksplosjonen.
Propagandafilmene uttrykte glede
over at Føreren overlevde -
- og hat til dem
som hadde forsøkt å drepe han.
Hitlerjugend-aktivist
1938-1945
Jeg holdt på å sette en seddel opp
om et Hitlerjugend-møte -
- da jeg hørte
om attentatet mot Hitler.
Jeg ble rasende.
Jeg var rasende over
at noe sånn kunne skje.
Det var en fryktelig opplevelse for
meg.
Det hersket almen lettelse over
at attentatet var mislykket.
Jeg tror at Hitler fikk
veldig sympati takket være det.
Røttene til Hitlers popularitet
som ble næret av Goebbels i 11 år -
- stakk dypt.
Disse brev fra fronten viser hva
mange soldater syntes om attentatet.
Tross at disse brev ble sensurert
behøvde soldater ikke nevne -
- Stauffenberg og komplottet
hvis de ikke ville.
"Denne forbrytelse
vekker avsky hos oss."
"Offiserskorpsets ære
er angrepet pga. Stauffenberg."
"Mordforsøket på Føreren er et
særlig dystert kapittel i vår historie."
Hitler ga ordre til at krigsmakten
skulle lenger inn i nazifollen.
Vi er nå politiske soldater.
Vår politiske oppgave er følgende:
Å sikre vårt leverom.
Å forsvare vårt tyske fedreland.
Å forsvare våre nasjonalsosialistiske
overbevisninger.
Vi skal oppfylle
denne politiske oppgaven -
- for enhver pris,
og vi skal seire til sist!
Et uovervinnelig herrefolk.
Det var sånn jeg så tyskerne
som ung.
Det er vanskelig
å tenke tilbake på den tiden -
- men vi så på verden
med uhemmet stolthet.
Vi var noe.
Sånn var det
når det gjalt militæret, -
- kulturen og økonomien.
Alt fungerte og blomstret.
Vi fikk en perfekt verden servert.
Propagandafilmene
fra denne perfekte naziverden, -
- som viser herrefolkets unge
i arbeid, skjulte en annen sannhet.
Til forskjell fra Italia
var Tyskland blitt en rasistisk stat.
Nesten alle tyskere
tjente på rasismen.
Økonomien hvilte ikke så mye
på Hitlerjugend-guttenes arbeide -
- som på de såkalte
underlegne rasers tvangsarbeid -
- i de erobrede områder.
Det var slemt å ta en ung gutt,
et barn, fra familien -
- å sette han til tvangsarbeid
hvor han ble slått.
Han vekket meg kl. fem
om morgenen.
Jeg begynte å arbeide i låven,
i stallen -
- hvor jeg striglet de to hestene.
De hadde seks kuer og griser.
Etter at jeg gjort alt det
skulle jeg arbeide i marken.
Det var vår,
og jeg skulle forberede alt.
Jeg har aldri grått
så mye som dengang.
Det var de siste måneder
av min barndom.
I august 1944 var det over
7, 5 millioner tvangsarbeidere -
- i det nye Tyskland.
1, 7 millioner av dem var polakker.
De var jo polakker
og vi var de store tyskere.
Det var det vi lærte i skolen.
Det var også det man sa
i Hitlerjugend -
- og vi levde totalt etter det.
Gjennom min far fikk jeg mulighet -
- å komme i kontakt
med polske tvangsarbeidere.
Jeg tror at jeg oppførte meg
like så rått som han gjorde.
Jeg var jo noe særlig, og de var
det beseirede polske folk, -
- som nå var tvunget til å arbeide her.
Det er en særlig slags slaveri.
Men på den tiden ga det deg ingen
samvittighetskvaler?
Nei.
En halv million slavearbeidere fra
konsentrasjonsleiren, mest jøder -
- led enn mer
enn de polske tvangsarbeidere.
Minst 35000 av dem arbeidet
på kjemikaliefabrikken IG Farben.
Navnet på leiren hvor arbeiderne
bodde er beryktet - Auschwitz.
Det var to slags
leirer i Auschwitz:
Konsentrasjonsleir
for slavearbeiderne -
- og utryddelsesleirer
med gasskamre.
Alle nye sendes til en av leirene.
Da vi kom til Auschwitz
delte de oss.
Jeg husker prosessen.
"Hva er din profesjon?"
"Jeg er mekaniker."
"Til høyre. Hva er du?"
"Jeg er lege."
"Du må lære å arbeide!"
Han slo han.
Kvinner og menn med barn
til venstre -
- og de andre til høyre.
Naiv som jeg var, trodde jeg
at de skulle til en familieleir.
Det var til gasskammeret.
Klokken to om morgenen
ble vi hentet av en lastebil.
Vi kom til leiren.
IG Farben-leiren.
Og folk sa der:
"Dette er en konsentrasjonsleir."
"Den eneste måten å komme vekk
herfra er gjennom skorstenen."
Å havne i arbeidsleiren innebar
oftest bare at døden ble utskutt.
En nazilege verdsatte at
levetiden for slavearbeiderne -
- var tre måneder.
Vi gikk på arbeid i geledder
med fem personer i hver.
Jeg forsøkte alltid
å holde meg i midten -
- så at jeg ikke ble slått
av SS, og det hjalp.
Jeg er ikke en person som forsøker å
gjøre noe - sabotasje eller lignende.
Jeg ville holde meg i live.
Jeg ville overleve
å se Tyskland bli knust -
- og nazismen bli knust.
De fleste tyskerne kjente kanskje
ikke til det virkelige Auschwitz -
- men alle tyskere visste
at landet var blitt en rasiststat.
Nazistene sa konsekvent at alle
sanne tyskere var overlegne
vesener-
- hvilket den her propagandafilmen
fra 1944 skulle vise.
Det gjorde det vanskeligere å
akeptere at de holdt på å tape
krigen.
Nazistene trodde kanskje
at problemene skyltes -
- at de ikke hadde tilstrekkelig
mange overmennesker i hæren.
Derfor opptok man rasemessig
godkjente utlendinger i SS.
Europas front mot bolsjevismen
vokser stadig.
I alle europeiske land
skriver flere og flere seg opp, -
- som her i Belgia
til det flamske regiment.
400000 utlendinger
gikk med i Waffen-SS.
Mange var motivert av én ting.
Det var krigen mot Russland,
mot kommunismen og bolsjevismen.
Det var drivkraften for alle
som gikk inn i kampen i Europa.
Frivillig i det belgiske Waffen-SS
1943-1945
Det er motbydelige saker.
En motbydelig ideologi, -
- som manipulerer individet,
presis som kommunismen.
Man kjempet for å erobre.
For å erobre land,
som man hadde tapt -
- eller for å vinne land
fra fienden.
Man kjempet med våpen, gjemte seg
bak trær og sluttet i nærkamp.
Jacques Leroy ble hardt såret
og mistet et øye og en arm.
Noen uker senere tigget han om
å komme tilbake til regimentet sitt.
SS gikk med på det,
og han fortsatte kampen.
Hva motiverte deg å gå tilbake, -
- etter at du mistet
armen din, og et øye?
Jeg ville ikke være en middelmådig.
Jeg ville bli hos vennene mine -
- og ikke miste kontakten med dem.
Jeg følte meg frisk.
Sårene mine var jo grodd.
Jeg hadde mistet en arm
og et øye, -
- men man tenker ikke på den slags
når man er ung.
Man påvirkes ikke på samme måte
som en eldre person kanskje gjør.
Men mest for å ikke bli
middelmådig.
Man må ha et mål,
være det seg godt eller dårlig.
Dårlig for andre, men godt for seg
selv.
Men det var ikke kun ved fronten
at tyskerne tapte krigen.
I krigens siste fase, tilto
de alliertes bombing av Tyskland.
I de siste 15 måneder døde
350000 tyskere under bombeangrep.
Det var tre ganger flere enn under
de tre tidligere krigsår til sammen.
Tyskerne kalte
de britiske bombefly for -
- "Churchills mordergutter".
Tysk kamppilot
1935-1945
Hvis man var tvunget til
å hoppe ut av et bombefly, -
- var det ikke morsomt
å lande på jorden.
Så kunne hva som helst skje.
Tyskerne hatet bombingen, men
den knekket ikke deres kampvilje.
Wolf Falck trodde ikke at de
allierte ville innstille bombingen
- før Tyskland var knust
som industrimakt.
Målet var å ødelegge Tyskland så
vi ikke ville ha noe å tape.
Men vi kjempete videre for å
forsvare folket vårt og landet vårt.
Og det var sterkere grunner
til å fortsette kampen.
Frykten for Sovjetstyrkene,
som rykket frem.
Begge sider hadde begått
grusomheter i denne krigen, -
- men nå tvang "under-
menneskene" tyskerne til retrett.
Tysk hærsoldat
1938-1945
Jeg var skytter i en kampvogn på den
tiden, og det var virkelig retrett.
Det hadde vi aldri øvet på.
Wehrmacht øvet kun på angrep.
En retrett
kan lett forvandles til en flukt.
Østpå fortsetter våre ledere med
å bruke en fleksibel taktikk.
Ved å oppgi litt land -
- forhindrer vi at fienden
gjør et dypere gjennombrudd.
Langs de nye forsvarslinjer,
har de utrettelige tyske soldater -
- atter vist
sin loyalitet mot Føreren.
Det var ikke kun propagandafilmene
som forsøkte å se lyst på retretten, -
- men også veiledningsoffisererne
som var i hver enhet.
Menn som Walter Fernau.
Det var jobben min
å snakke med små militærenheter -
- å sørge for
at de kjempet hele veien.
Politisk veiledningsoffiser
1945
Først sang vi sjømannssanger,
og stemningen var høy.
Så sa jeg:
"Vi er ikke her bare for å synge."
"Jeg må snakke med dere
om den situasjon vi befinner oss i."
Så sa jeg:
"Hvis vi ser på den militære
situasjonen vi befinner oss i nå, -"
"- så vet vi at engelskmennene
er tett på grensene våre."
"Vi vet at russerne
marsjerer mot Berlin."
"Og vi vet at sydpå
har amerikanerne passert Roma."
"Dessuten flyvr det massevis av fly
over landet vårt dag og natt -"
"- og kaster bomber
over byene våre."
"Her og nå, så vet vi ikke -"
"- om våre pårørende
er falt som offer for dette -"
"- eller om husene våre står ennå."
"For å kommentere situasjionen -"
"- kan jeg kun bruke alminnelig
soldaterspråk - det er noe dritt!"
Så kom det et "men".
"Men presis som vi bedømmer
den militære situasjonen, -"
"-må Føreren også se den i egenskap
av våre øverstkommanderende."
"Han vet kanskje
at det er ennå verre enn vi tror, -"
"- men kanskje vet han
at det er bedre."
"Han kan kun kreve at vi fortsetter
med å gjøre vår plikt, -"
"- mens han finner en god måte
å avslutte krigen på."
Presis som Fernau oppmuntret sine
landsmenn til å kjempe videre, -
- gjorde propagandaministeren
Joseph Goebbels det også.
I november 1944 talte han
til Volkssturm -hjemmevernet.
Berlins Volkssturm-menn...
Som Volkssturm-menn
har dere nå svoret eden -
- til Føreren, til vårt rikes frihet
og til vårt folks fremtid.
For å bevise for deres folk
og for hele verden, -
- at langs frontlinjen
og på hjemmefronten, -
- har Tyskland millioner av menn
til rådighet.
De er fast besluttet på å kjempe -
- og de har en ubøyelig vilje.
De overgir seg aldri
ved synet av fienden -
- og kapitulerer aldri.
I Volkssturm var det
seks millioner mann, -
- frem for alt dem som var for gamle
eller for unge til militærtjeneste.
De fikk vite at de var den siste
bastionen mot bolsjevikhordene.
Majoriteten av italienerne hadde kun
kjempet mot briter og amerikanere.
Ifølge nazi propagandaen
var russerne en helt annen fiende.
Dette understrekes av Hitler
i hans siste radiotale til nasjonen -
- den 30. januar, 1945.
Hvor dyb krisen
enn må være akkurat nå, -
- skal vi gjennom våre
uforanderlighet, vår offervilje -
- og vårt talent,
overvinne denne krisen.
Vi skal holde ut. Det er ikke
Sentralasia som skal vinne -
- men Europa, med denne nasjonen
i spissen, som i 1500 år -
- har forsvart, og fortsatt vil
forsvare Europa mot landene i øst:
Det stortyske rike
- vår tyske nasjon.
Det var ikke bare redsel for russerne
som fikk tyskerne til å kjempe videre.
Det var også redsel for andre
tyskere.
I krigens siste måneder
steg terroren mot sivile markant.
I byen Zellingen, fant en bonde ut
av hva som skjedde -
- hvis man våget å kritisere
nazistene.
Den 25. mars 1945, gikk det lokale
Volkssturm parade utenfor kirken.
De jublet over
å fortsette kampen til det siste.
De var oppstilt i flere rekker.
Det var minst
to eller tre rekker.
Skolepike, Zellingen
1945
"Gi akt!", ropte de. Som barn
løp man jo omkring og kikket.
De jaget oss vekk,
og jeg gikk inn på gårdsplassen.
Der hørte jeg mennene rope,
"vi skal holde fronten!"
Så ropte flere menn, "jaså?"
En av mennene som hadde ledd
bodde i utkanten av paradeområdet.
Han het Karl Weiglein, og var en
bonde med et iltert temperament.
Zellingen var adskilt fra søsterbyen
Retzbach av elven Main, -
- så Weiglein ble ikke glad
da nazistene to dager senere -
- sprengte broen over elven så
de allierte ikke kunne bruke den.
Weiglein mente at de som
hadde sprengt broen burde henges.
Desverre hørte en av dem det,
og Weiglein ble arrestert.
En krigsrett ble sammenkalt,
og Walter Fernau fikk ordre til -
- å agere som anklager.
Han sa: "Du kan overta som
anklager nå. Det er en enkel sak."
"Jeg forbereder
henrettelsespelotongen."
Krigsretten ble avholdt i et hus
nær paradeområdet.
Falske anklager om sabotasje ble
føyet til anklagen mot Weiglein, -
- og mens Walter Fernaus sjef
forberedte henrettelsen, -
- fremla han sin
påstand.
Så sa jeg til retten:
"Med disse anklager som grunn, -"
"- oppfordrer jeg retten
til å dømme Weiglein til døden."
Dere synes kanskje
at jeg er et brutalt svin, -
- men dengang mente jeg faktisk ikke
at det var en for hard straff.
Dommeren hadde bestemt at det skulle
være en hurtig krigsrett -
- og så kunne ikke jeg kreve
tre eller seks måneders fengsel.
Det hadde vært som å si
til alle de andre soldatene:
"Begå forbrytelser,
så blir dere låst inne i seks måneder."
"Når dere blir løslatt er krigen slutt,
de andre er døde og du er i live."
Karl Weiglein
ble ført bort til et tre i nærheten.
Der fikk han en løkke om halsen,
mens hans kone så på fra huset.
En nabo hørte hva
som skjedde.
Kvinnen i nabohuset,
og det var hans kone, -
- ropte gjennom vinduet:
"Hva har han gjort dere?"
Hun ble bedt om å være stille
å lukke vinduet.
Karl Weiglein var en av tusen av
ofre for disse krigsrettene.
Fernau fikk seks års fengsel for sin
innblanding i Weigleins død.
Det kan ikke beskrives hvordan
det må være å se sin ektefelle, -
- som man har vært gift med i
40 år eller mer, -
- bli hengt like utenfor huset
av noen galninger.
- Og du var en av de galningene?
- Ja, det kan man si.
Berlins ruiner ble Hitlers siste
tilfluktssted mens Sovjethæren -
- rykket vestpå.
Ikke engang Goebbels propaganda
kunne skjule virkeligheten nå.
Føreren var blitt
en skygge av sitt gamle jeg.
Hitler var en syk mann på det
tidspunkt, -
- med stor lammelse i høyre arm, -
- og en slepende gang,
og han så dårlig.
Generalstabsoffiser
Alt skulle skrives
med store bokstaver.
Men han hadde ikke mistet noe -
- av sin demoniske utstråling.
Han var en mann som var
mentalt syk, og det i sånn grad, -
- at han identifiserte seg
overdrevent med det tyske folk.
Han utlevde det virkelig.
Han var overbevist om
- og det hørte jeg han si -
- at når det var forbi for han
og nasjonalsosialismen, -
- kunne det tyske folk ikke overleve.
Dets skjebne var å bli tilintetgjort.
Det var sinnssykt.
Men også i den siste desperate tid,
forble Hitler Tysklands leder.
Italienerne vendte seg til kongen
da de ble trøtte av Mussolini, -
- men i Tyskland
hadde Hitler all makten.
Han var både Tysklands
statsoverhode og rikskansler.
Prisen tyskerne betalte for å ha
Hitler som leder, ble større -
- for hver dag krigen fortsatte.
Hitler ba sine generaler glemme
medlidenheten å være brutale.
Sovjet-troppene viste at de hadde
lært den leksen av nazistene.
På den siste dagen i Hitlers liv,
den 30. april 1945, -
- gikk Sovjettroppene inn i, og
ødela den østtyske by Demmin.
Man måtte nå høste konsekvensene
av lidelsen hæren hadde sådd i øst.
Waltraud Reski var 11 år.
Hun så hva russerne gjorde mot
kvinnene, bl.a. hennes egen mor.
Kvinnene var forkledd, men man ser
hvis noen har kvinnelig figur.
De fant min mor om og om igjen,
og behandlet henne fryktelig.
Man kan ikke forestille seg
hvordan det var for henne -
- å bli voldtatt
ti eller tyve ganger om dagen.
Så er man knapt nok et menneske
lenger.
Min mor ble en helt annen person
resten av livet.
Frem for å utholde det, begikk godt
900 personer i Demmin selvmord.
Hundrevis druknet seg
i elvene omkring byen.
Kvinner som holdt sine barn i hånden
løp mot vannet.
Også hele familier,
inklusive gamle personer, gjorde det.
Mange bandt seg sammen.
Jeg forsto ikke hva de gjorde.
Det var også de som løp
frem og tilbake langs elven -
- og barn som hadde mistet deres
familier.
Og så det grusomme synet av dem
som hadde druknet seg kvelden før.
Disse oppsvulmede, rødblå kroppene.
Mor tok fatt i oss
og ville løpe ut i vannet med oss.
Vi skrek begge to,
og min mormor fikk stoppet oss -
- rett før vi nådde frem til elva.
Det var Hitler og nazistene som var
skyld i denne lidelsen i Tyskland.
Nå skulle Føreren også ta livet sitt -
- men først da Sovjet-troppene
bare var noen få meter fra han.
Han skjøt seg selv halv fire om
ettermiddagen, den 30. april 1945.
Nazismen var knust,
men til en fryktelig pris.
Det var mange grunner til at
tyskerne hadde kjempet til det siste.
Ute av stand til å skille seg av med
Hitler, og frykten for Sovjetstyrkene.
Et folk de hadde lært
knapt nok var menneskelige.
Hitler hadde lovet å etterlate
et stort og sterkt Tyskland.
I stedet ga han verden
en helt annen arv.
Ny viten om hva mennesker er
i stand til å gjøre.
Den tyskfødte filosof Karl Jaspers,
som selv ble forfulgt av nazistene -
- skrev etter krigen:
"Det som skjedde er en advarsel.
Glemsomhet er skyld."
"Det var mulig for dette å skje -"
"- og det er mulig at det kan skje
igjen, når som helst."